Про «Пашквіль» – першу сатиричну поезію Луцька-Волині (1575) ми писали у попередніх матеріалах. Нині ж вашій увазі пропонуємо акровірш авторства тієї ж талановитої шляхтянки Олени Копоть.
У ньому – глибокі почуття до коханого й філософська житейська мудрість тих часів.
***
«Ох мені жаль не помалу,
[Коли] не подостану,
Нема ж мого миленького,
Трудно мні жити-прожити, тяжко,
Тяжко без нього прожити
Лютиє то вороги
[Обкопали] нам дороги
Чарами своїми злими.
Трудно мні прожити з ними,
Мні, бідной, мні, бідной.
Єсли не дають прожити,
[Піду] їх просити,
До помощі пана бога,
Аби простая дорога
Милому ком ні, милому ко мні.
Не уважай, миленький,
[Ой] то жаль тяженький,
Потлумить то бог вороги,
А нам поспішит дороги
До життя, до життя.
Але треба його хвалити,
[Тоді] дасть прожити
У сем світі нещасливом,
Во вік віки нещасливом,
Прожити, прожити».
Підпишіться на «Хроніки Любарта» у Facebook та Вконтакті.